AMETNIKU SURM Anton Tðehhovi lühijutu ainetel
Ma piserdasin ta täis.
Ah, tsiviilkindral!
Ta pole minu ülemus, võõras, aga ikkagi on piinlik. On vaja vabandada.
Vabandage, teie ekstsellents, ma piserdasin teie peale, kogemata.
Pole midagi, pole midagi.
Jumala pärast, vabandage, ma ju, ma ju ei tahtnud.
Laske kuulata.
Ta pole minu ülemus, võõras, aga ikkagi.
On vaja vabandada.
Ma piserdasin teie peale, andestage.
Ah, jätke, ma olin juba unustanud, aga teie ikka sedasama.
Unustas, aga endal on tige pilk silmades.
Ja rääkida ei taha.
On vaja talle selgitada, et ma seda üldse ei soovinud.
Või muidu ta mõtleb, et ma tahtsin tema peale sülitada.
Praegu ei mõtle, aga hiljem mõtleb.
Ma vabandasin, aga tema kuidagi imelikult...
Ei öelnud ühtegi mõistlikku sõna.
Ei, seda ei saa nii jätta.
Ma selgitan kõik.
Eile, kui te mäletate, teie ekstsellents,
ma aevastasin ja... vabandage.
Tühiasi! Jumal teab, mis.
Mitte meelega, võtke see lahkesti teadmiseks.
Te ju päris pilkate mind, härra.
Kindral, aga ei suuda mõista.
Ei hakka ma enam vabandama selle kehkenpüksi ees.
Kurat temaga! Kirjutan talle kirja, aga ise enam sinna ei lähe.
Aevastamine pole mitte kuskil, mitte kellelegi lubatud.
Aevastavad matsid ja politseinikud ja salanõunikud.
Mõnikord isegi...
Ja pole siin üldsegi mingit pilkamist.
Seda ei saa niimoodi jätta, ma selgitan talle.
Ma vabandasin selle eest, et aevastades piserdasin, aga mul polnud mõtteski pilgata.
Ka ma siis julgeksin naerda?
Kui me hakkaksime naerma,
siis poleks mingit austust isikute vastu.
Kasi välja!
Jutustas Pastella